När barnet var barn gick det med hängande armar-
-ville att bäcken var en flod, floden stor och bred-
-och den här pölen skulle vara havet.
När barnet var barn visste det inte att det var barn.
Allt verkade besjälat för det och alla själar var som en.
När barnet var barn hade det inga åsikter om något-
-hade inga vanor, satt ofta i skräddarställning, for iväg-
-hade en virvel i håret och gjorde inga miner-
-när det fotograferades.
Titta!
Vederkvickelsen av att lyfta huvudet ute i det fria.
Vederkvickelsen av de solbelysta färgerna i människornas ögon.
Äntligen galen, äntligen inte ensam. Äntligen galen, äntligen förlöst.
Äntligen galen, äntligen lugn. Äntligen en narr, äntligen inre ljus.
Rökning förbjuden-skylten visar att vi snart landar på Berlin Tegel.
Undvik vänligen att röka tills ni är i flygplatsbyggnaden.
Och sprang och sprang och omfamnade honom sen.
Där finns ett litet hus och där finns två våningar och en terrass.
Och vi ska bada varje dag. Och mannen som bor där...
Jag förstår inte den här figuren. Otroligt vad lite jag vet om rollen.
Det kanske lossnar under inspelningen. En bra kostym vinner halva slaget.
Berlin, Emil Jannings, Kennedy, von Stauffenberg.
- Sjuhelsikes karl. -Vilken fin teckning.
Det var inte i Berlin. Vad spelar det för roll? Det hände.
Om farmor var här hade hon sagt: "Gå ut och spazieren."
Tokyo, Kyoto, Paris, London, Trieste...Berlin.
Håller dig uppdaterad i helgen: AFN Berlin...
Det är aldrig något riktigt på tv.
...för att orientera er i tiden. Ni snubblar över era färger och tider
Hur ska jag få plats med allt? Jag måste hitta på något.
Här luktar fortfarande. Fast dammigare.
Samlade hon på allt? Rabattmärken, vykort, tågbiljetter?
Hon kastade aldrig något. Det kunde hon inte.
Mamma, min mamma... Det var hon aldrig.
Min pappa var min pappa. Hon är död.
Inga tårar, ingen sorg. Kanske senare. Vad gammal jag är.
Min syster kommer Jag måste iväg, fort.
Du kan inte ta mig!
Hon älskar dig inte, har aldrig älskat dig. Du bara låtsas.
Var glad att de har glömt dig. Äntligen är du fri.
"Jag vill dö omedelbart och sen leva vidare", sa hon.
Vad ska det sluta med?
Han har bara musik i huvudet.
Nej, jag står inte ut. Vad är det han vill?
Jag köpte en gitarr till honom. Vill han ha ett trumset nu?
Vad kostar inte detta? Det börjar bli för mycket av det goda.
Ska han aldrig ta sitt förnuft till fånga?
Nej, alltså, nu harjag fått nog. Så här kan det inte fortsätta.
Nej, alltså, nu får det räcka.
Jag orkar inte med det längre.
Inte konstigt. Han harju bara lärt sig rock'n'roll.
Nåja, kanske tar han sig samman en dag.
Man kan aldrig veta.
När barnet var barn var det följande frågors tid:
Varför är jag jag och varför inte du?
Varför ärjag här och varför inte där?
När började tiden och var slutar rymden?
Är livet under solen inte bara en dröm?
Är det jag ser och hör och luktar-
-inte bara skenet av en värld före världen?
Finns det onda verkligen och människor som verkligen är onda?
Hur kan det vara attjag ärjag-
-innan jag blev, inte var?
Och att jag som ärjag en dag inte längre är den jag är?
- Jag hoppas att det snart är över. -Barnet behöver syre. Andas.
- Jag önskar att jag hade ont. -Vad ont det gör.
Strax är det över. Då har vi klarat det.
Det släpper nu. Jag längtar så. Jag undrar hur du ser ut.
- Ditt svin! -Kvinnorna blir din död.
Jag tror attjag har kört fel. Vi har inte varit på kyrkogården på länge.
Och?
Soluppgång 7.22, solnedgång 16.28, månen går upp 19.04.
Vattenstånd i Havel och Spree.
För 20 år sen störtade ett sovjetiskt jaktplan i Stössensee.
- För 50 år sen var det... -...OS.
För 200 år sen flög Blanchard över stan i varmluftsballong.
Det gjorde flyktingarna nyligen också.
På Lilienthaler Chaussee sänkte nån tempot och såg tillbaka i intet.
På posthus 44 har en som vill dö satt specialfrimärken på avskedsbreven.
Och ute på Mariannenplatz talade han engelska med en amerikansk soldat.
För första gången sen sin skoltid - och det var flytande.
I Plötzensee sa en fånge "nu" innan han bankade huvudeti väggen.
På t-banestation Zoo ropade tågföraren inte stationsnamnet utan "Eldslandet".
I Rehbergen läste en gammal man "Odysséen" för ett barn.
Den lille åhöraren slutade helt att blinka.
Och vad kan du berätta?
En kvinna som slog ihop paraplyet mitt i regnet-
-och lät sig bli våt.
En skolelev som beskrev för läraren hur en ormbunke växer fram-
-och imponerade på läraren.
En blind som famlade efter sin klocka när hon förnam min närvaro.
Det är härligt att bara leva andligt och bevittna något andligt åt folk.
Men ibland blir det för mycket.
Jag vill inte bara sväva i evighet. Jag vill känna min egen vikt.
Den ska göra mig jordbunden.
För varje steg och vindpust vill jag kunna säga "nu"-
-och "nu" och "nu" och inte bara "alltid" och "i evighet".
Sätta mig på den lediga platsen vid kortbordet, hälsas välkommen-
-om så bara med en nick.
När vi har deltagit har vi alltid bara Iåtsats.
I en nattlig brottningsmatch låtsades vi att vi fick höften vriden ur led.
Vi låtsades att vi fångade en fisk, låtsades att vi satt med till bords-
- Iåtsades att vi åt och drack-
- Iåtsades att vi fick serverat lamm- stek och vin ute vid tälten i öknen.
Inte för att jag genast vill avla ett barn eller plantera ett träd-
-men tänk om man kom hem efter en lång dag-
-och som Philip Marlowe kunde ge katten mat.
Få feber, få svarta fingrar av att läsa tidningen.
Inte bara glädja sig åt anden, utan äntligen för en måltid.
En nackes linje, ett öra.
Ljuga. Så att man tror sig själv.
Känna skelettet följa med när man går.
Äntligen ana istället för att alltid veta allt.
Kunna säga "åh" och "näe" och "ack" och "ve" i stället för "ja" och "amen".
Och låta sig begeistras över ondska.
Ta över alla världens demoner från dem man går förbi.
Och äntligen rusa ut i världen Vara vild.
Eller känna hur det är att under bordet ta av skorna-
-och sträcka på tårna utan strumpor
Vara ensam. Låta hända. Vara allvarlig.
Vilda kan vi bara vara iden omfattning vi är allvarliga.
Bara betrakta, samla, bevittna, bekräfta, ta vara på.
Vara ande, vara på avstånd, vara i ordet.
- Titta, en cabriolet. -Dem köper man inte.
Dem stjäl man. Annars blir de stulna.
- Av med suffletten och iväg! -I en sån kärra?
Berätta, musa, om berättaren-
-den barnsliga gamlingen som har hamnat vid världens ände.
Gör gemene man synlig för honom.
Mina åhörare har med tiden blivit till läsare.
De sitter inte längre i cirkel, utan för var sig-
-och vet inget om varandra.
Jag är en gamling med sprucken röst-
-men berättelsen kommer fortfarande från djupet-
-och den lätt öppna munnen upprepar den såväl mäktigt som obesvärat-
-en liturgi, där ingen behöver vara invigd-
-i vad som menas med ord och meningar.
Kanske har hon inte råd att hitta en annan läkare.
Jag har inte sett henne på fyra år och hon har varit sjuk i två nu.
När ber ni med egna ord? Förrädare är ni.
Sen kommer flickorna och gör sig till och sen...
Varför lever jag överhuvudtaget?
Hur ska jag betala det med den lilla pensionen?
Dina föräldrar vill inte veta av dig. Din fru har förrått dig.
Din vän har åkt iväg. Dina barn minns bara ditt talfel.
När du ser dig i spegeln skulle du kunna slå till dig själv.
Vad är det? Nåt är galet.
Jag ärju kvar här. Om jag bara vill.
Jag måste bara vilja det. Då tarjag mig ur det.
Jag hamnade i det. Jag kan ta mig ur det.
Ja, det är klart attjag kan. Då hade mamma fått rätt.
- Kolla, det är två mark. -Nej, det är en ölkapsyl.
- Ta den. -Det är bara 10 pfennig.
-"Ska vi slå vad?" var bra i går -Det var inte i går.
För ett par dar sen. För en månad sen.
Jag är helt ensam. Det kan du inte mena.
Ett, två, tre, är vad som krävs.
Nej, Marion, inte så! Vad ska det föreställa?
Med elegans, inte kraft. Vad gör du?
Inte dingla, flyga. Du är en ängel!
Himmel, så fasen heller!
För helsicke. Jag kan inte flyga med de här.
Naturligtvis kan du det. Det är lättare med vingar än utan.
Inte med de här hönsfjädrarna.
- Vad säger hon? -Hönsvingarna stör henne.
Föreställ dig att du är en duva!
- Tänk på måsarna. -Hitta en gråsparv.
Vad är det ni spelar? Är vi på bal hos brandkåren?
Nu räcker det. Koncentrera dig, Marion.
- Du kan säkert lära dig. -Vänj dig nu vid fjädrarna.
- Ta dig samman! -Självklart tarjag mig samman.
Vad tror ni att jag gör?
Jag hade trillat ner för länge sen om jag inte hade tagit mig samman.
Hör på. Ni kan sluta.
Vi kan inte betala hyra och el. Vi är bankrutt.
I morgon river vi tältet.
Kör in vagnarna i vinterförvaringen. Stänger och släcker
Cirkusen är slut för i år. Jag beklagar.
Drömmen är slut. Inte ens en hel säsong.
Återigen har något inte slutförts.
I kväll är faktiskt sista kvällen med mitt gamla nummer
Och det är till på köpet fullmåne. Då bryter cirkusprinsessan nacken.
Var tyst.
Så hade jag inte föreställt mig det.
Avskedet till cirkusen.
Sista kvällen kommer igen. Ni spelar som bydårar
Och jag flyger som sopphönan genom manegen.
Och då blirjag servitris igen.
Jäklar.
Ögonblick som det som nyss var blir ett vackert minne om tio år.
Tiden läker alla sår, men vad händer om tiden själv är sjukdomen?
Som om man då och då måste buga för att leva vidare.
Leva. En blick räcker väl.
Jag kommer att sakna cirkusen. Det är slut och jag känner inget.
En ängel går förbi!
Marion?
Det slutar alltid när det precis har börjat.
För bra för att vara sant.
Äntligen ute, i stan. Vem ärjag?
Vem harjag blivit?
För det mesta är jag för medveten för att vara ledsen.
I en evighet väntade jag på att nån skulle säga nåt snällt till mig.
Sen åktejag utomlands.
En som sa: "I dag älskar jag dig så mycket."
Vad härligt det hade varit.
Jag behöver bara lyfta huvudet och världen öppnar sig för mina ögon-
-slutar i mitt hjärta.
Närjag var barn villejag bo på en ö.
En kvinna ensam, mäktigt ensam.
Ja, det är det.
Allt är så tomt, oförenligt.
Tomheten. Rädslan.
Rädslan, rädslan, rädslan, rädslan...
Som ett litet djur som är vilse i skogen.
Vem är du? Det vet jag inte längre.
Bara inte artist längre. Slut med trapetsen.
Gråt inte nu. Så är det ibland.
Det händer. Det går inte alltid som man vill.
Så tomt. Allt så tomt.
Vad ska jag göra?
Inte tänka mer. Bara vara.
Berlin. Här är jag främling, men trots det är allt så bekant.
Man kan åtminstone inte gå vilse. Man slutar alltid vid muren.
Vänta utanför en fotoautomat och så kommer en bild på ett annat ansikte.
Så kunde en historia börja.
Ansiktena. Jag vill se ansikten.
Jag kanske kan få jobb som servitris.
Jag är rädd för i kväll. Det är dumt.
Rädslan gör mig sjuk bara för att en del av mig är rädd.
Och den andra delen tror inte på det.
Hur ska jag leva? Kanske är det inte alls frågan.
Hur ska jag tänka?
Jag vet så lite. Kanske för attjag bara är nyfiken.
Ibland harjag fel för att jag tänker som om jag pratar med någon.
Om man inne i de slutna ögonen sluter ögonen en gång till-
- Iever till och med stenarna.
Vara vid färgerna. Färgerna.
Neonljusen på kvällshimlen. Det röda och gula S-tåget.
Längtan.
Jag måste bara vara beredd.
Längtan efter en våg av kärlek som stiger upp i mig.
Det gör mig alltid så klumpig.
Bristen på lust.
Lust att älska.
Lust till kärlek.
Glo inte så korkat. Har du aldrig sett nån kola?
Sen ligger man i pölen, stinker som en tankbil. Allt är så klart.
Som alla står där. Som de glor på mig. Oljefläcken.
Jag skulle ha berättat för henne attjag beklagar det.
Jag kan ju inte bara... Jag har så mycket att hinna med.
Som jag gick uppför berget och kom ur dalens skugga ut i solen...
Elden i kanten av gräsgången.
Potatisen i askan.
Båthuset långt ute vid sjön.
Södra korset.
Fjärran östern.
Den höga nord.
Vilda västern.
Stora Björnsjön.
Ön Tristan de Cunha.
Mississippi-deltat.
Stromboli.
Charlottenburgs gamla hus.
Albert Camus. Morgonljuset.
Varför står ni bara där? Har nån ringt efter ambulans?
Han blöder från örat. Han måste ha skallbrott.
Fläckarna efter de första regndropparna.
Solen. Brödet och vinet.
Den hoppande gången. Påsken.
Bladens nerver.
Vinden i gräset.
Stenarnas färger.
Småstenarna i botten av bäcken.
Det vita bordsduken i det fria.
Drömmen om huset i huset.
Den sovande medmänniskan i rummet intill.
Söndagsfriden.
Horisonten.
Ljusskenet från rummet i trädgården.
Nattplanet.
Cykla utan händer.
Den vackra okända.
Min pappa.
Min mamma.
Min fru.
Mitt barn.
Världen verkar försvinna.
Men jag berättar som i början med mitt sjungande tonfall-
-som håller mig vid liv.
Skyddad av berättelsen mot nutidens förvirring-
-och skonad från framtiden.
Det är slut med de stora rörelserna fram och tillbaka genom seklen.
Jag kan bara tänka från den ena dagen till den andra.
Mina hjältar är inte längre krigarna och kungarna-
-utan fredens saker, den ena lika bra som den andra.
Lökarna som torkar lika bra som trädstammen genom moraset.
Men det har ännu inte lyckats för någon-
-att stämma upp i ett fredens epos.
Vad är det med freden eftersom den inte begeistrari längden-
-och eftersom man närmast inte kan berätta om den?
Måstejag ge upp nu?
Om jag ger upp förlorar mänskligheten sin berättare.
Och har mänskligheten förlorat honom så har den förlorat sin barndom.
Jag hittar inte Potsdamer Platz.
Jag menar här...
Det kan inte vara här.
För på Potsdamer Platz låg Café Josti.
På eftermiddagen pratade jag med folk-
-drack en kaffe och iakttog gästerna.
Före det rökte jag en cigarr hos Löhse och Wolff-
-en renommerad tobaksaffär precis här över.
Det kan inte vara här, Potsdamer Platz.
Man träffar ingen man kan fråga.
Det var en livligt trafikerad plats.
Spårvagnar, omnibussar med hästar-
-och två bilar, min och choklad-Hamanns.
Varuhuset Wertheim låg också här.
Och så hängde där plötsligt flaggor.
Över hela platsen hängde det...
Och folk var inte vänliga längre. Inte polisen heller.
Jag ger inte upp förrän jag har hittat Potsdamer Platz.
Var är mina hjältar? Var är ni, mina barn?
Var är mina släktingar, de trögfattade, de ursprungliga?
Namnge mig, musa, den stackars odödliga sångaren-
-som övergiven av sin dödliga publik tappade rösten.
Hur han gick från att vara berättelsens ängel-
-till att bli den obeaktade eller hånade positivhalaren-
-ute vid gränsen till ingenmansland.
20 mark, 40 mark, 80 mark.
På en vecka kunde jag komma upp i 500. Iväg söderut.
Det var dumt att ställa sig här. All genomfartstrafik.
Dumma idiot. Det var tredje gången.
Jag vill bort härifrån.
Om det kommer nån som känner igen mig kan jag hälsa hem.
Jag önskar att Klaus var här. Han hade gett mig modet tillbaka.
Han var så bra. Han var för bra. Och en sån bara kolar.
Finns det fortfarande gränser? Fler än nånsin.
Varje gata har sin egen gränsbom eller gränsremsa.
Mellan två tomter löper en strimma ingenmansland-
-kamouflerad av en häck eller ett dike.
Hamnar man där faller man på spanska ryttare-
-eller träffas av en Iaserstråle.
Öringarna i vattnet är i verkligheten elektriska rockor.
Varje boende spikar fast en namnskylt på dörren som vapensköld-
-och studerar morgontidningen som världens härskare.
Tyskarna är indelade i lika många småstater som det finns individer.
Och staterna är mobila.
Var och en har med sig sitt och kräver avgift om nån vill beträda det-
-i form av en fluga i en bärnstensklump eller en flaska vin.
Och då bara till gränsen. Längre in kommer man bara med lösenord.
Vår tids tyska själ kan bara erövras och ledas av den-
-som ger varje enskild småstat dess lösenord.
Det är det lyckligtvis ingen som kan.
Därför far alla framförallt utomlands och skyltar med sin enmansstat.
Till och med hans barn sitter och kletar skit i ring runt sig.
Är det boken du berättade om? "Dubbelgångaren"?
Hade Hitler en dubbelgångare? Fanns det två Hitler?
Nej, Hitler kom från östfronten.
Och han dog innan han kunde landa hemma i Alperna.
- Goebbels lät en skådespelare... -Ja, för att ingen skulle få veta det.
Jag får fråga en sak...
Den historien tycker inte jag låter särskilt trovärdig.
Det dröjer en timme till nästa scen.
- Härligt. -Det är mer realistiskt än filmen.
Låt mig få förklara. Folk gillar kriminalhistorier.
De gör vad som helst för att hitta på en kriminalhistoria. Förstår du?
Det är fånigt, men det här är också fånigt.
- Snälla Erika, var lite bussig nu! -Okej, vi ses sen.
Jag vill prata med dig.
Vi har tillräckligt många bilder. Så snälla du, inga fler bilder.
Helena, jag kan inte ha den härjävla hatten.
- Den är jättefin, den ser bra ut. -Ta på den själv.
- Du kan ha den. -Vi har andra hattar du kan prova.
Här har vi lite hattar!
Nu hittar vi en hatt som passar ansiktet.
En hatt som passar ansiktet.
- Vi går hit och... Jisses. -Vad för slags hatt vill du ha?
Jag vill se tysk ut, jag vill se anonym ut-
-och jag vill smälta in i mängden.
Nu ser du ut som Humphrey Bogart.
- Prova den. -Okej... Åh, herregud.
Den här?
- Den här är till operan. -Nej, du liknar en judisk rabbin.
Den här är 42nd Street. En bookmaker. Vet du vad det är?
Vad fan är det här? Ge mig för guds skull en bra hatt.
Jag är förklädd och vill inte väcka uppmärksamhet.
- Den här då? -De här hattarna är löjliga.
Alla är gangsterhattar.
- Det där är ingen gangsterhatt. -Jag ser ut som om jag ska gifta mig.
Den härärtill en hästtävling i London.
Den är bra.
- Den ser bra ut. -Kanske. Det är möjligt.
Du ser ut som nåns farfar
Charlie Chan. Son nummer 1. Inte alltför klipsk.
- Okej. Den är inte jättebra. -Den är super.
Du har vant underbar. banka.
Olivier, den rocken ser hemsk ut.
Columbo hade ingen hatt. Det var en sjuhelsikes kostym.
Men det var din egen rock. Peter, var är regnrocken? Tvättad och bränd.
Vad är det, Peter? Varför vandrar dina tankar?
Jag ska ta sjötunga meuniére ikväll. Gör tyskar meuniére?
Kanske pasta. Tomatsås och basilika.
Gör tyskar pasta?
Det förändras aldrig.
Emblemen skiner bäst. Då var de eleganta.
Har ni eld?
Tack.
Det enda jag kommer att sakna från ljusets rike är sparvarna.
Pengar gör en lycklig.
Dahlem är svindel. Ni är inte lokala.
Du är flykting. Det är du med. Och du med.
Jag har suttit här sen i morse. Här är så kallt och tråkigt.
Och vinden i ansiktet. Och de första snöflingorna i luften.
Och vattnet i rännstenen. Och altanen med den vackra okända.
De är äkta. De ser ut att vara det. De kunde vara äkta.
Vissa åt hundmaten i koncen- trationslägren. Vad tänkte ni på?
Mycket hinner förändras.
Fransmannen. Honom mötte jag nånstans på gatan.
"Berlin finns inte mer", sa han.
Hälften av husen var borta. Något stod kvar, men hur länge?
Jag minns kvinnan som stod uppe i ruinen-
-och skakade sängkläderna.
När var det nu? I maj?Juni 1945.
- Ursäkta. Får jag rita av er? -God morgon, kommissarien.
- Fårjag rita av er? -Ja, varsågod.
Rör er inte.
Jag undrar om hon ärjudinna. Vilket vackert ansikte.
Kan han det här? Det ser så ut.
Interessant. Vilken näsborre. Vilken dramatisk näsborre.
De här människorna är statister.
Statister är så tålmodiga. De bara sitter där
Jag skulle vilja se teckningen. Han kanske ger den till mig.
De här människorna är statister. Statist-människor.
Jättebra. En jättefin teckning.
Gul stjärna betyder död.
Varför valde de gul? Solrosor. van Gogh tog livet av sig.
Den här teckningen är kass. Än sen? Ingen ser den.
En dag gör du en bra teckning.
Hoppas jag, hoppas jag, hoppas jag.
- Stuntmän, varsågoda! -Kom igen, kör hårt nu, killar!
Tack!
Det ser ut som en vals och inte ett slagsmål.
Gary? En intervju till. Berlin-tv.
Du hinner. Jag behöver dig bara till några närbilder sen.
- Du har gott om tid. -Okej, jag kommer, vi gör det nu.
Nu går bra.
Vad är det, Peter?
Liv. Om jag inte hade det hade jag saknat det-
-sa generalen till horan.
Sa horan till generalen.
Kom, jag ska visa dig en sak.
En farbror är utklädd till råtta!
Där hänger en fjäder. Vid svansen.
När barnet var barn ville det inte ha spenat-
-ärtor, risgrynsgröt och ångkokt blomkål-
-med äter allt det i dag och inte bara av nöd.
När barnet var barn vaknade det en gång i en främmande säng.
Idag gör det det gång på gång.
Det kallade många människor vackra. I dag bara genom Iyckträffar.
Det såg tydligt paradiset framför sig. Idag kan det som mest ana det.
Fanns det inget det inte kunde tänka sig.
Idag ryser det vid tanken.
När barnet var barn lekte det med entusiasm.
Nu kan det bara koncentrera sig om det gäller arbete.
- Minns du första gången vi var här? -Historien hade inte ens börjat än.
Vi lät det bli morgon och kväll och väntade.
Det dröjde länge innan floden hittade sin säng-
-innan vattnet överhuvudtaget började rinna. Urströmsdal.
En dag, jag minns det ännu-
-kalvade glaciären här och isbergen drev norrut.
En gång drev en trädstam förbi med ett tomt fågelbo.
Under myriader av år hoppade bara fiskarna.
Sen drunknade bisvärmen.
En tid senare slogs de två hjortarna mot varandra här på stranden.
Därefter molnet av flugor och hornen som grenar nedför floden.
Gräset växte över kadavren efter vildkatter, vildsvin och bufflar.
Minns du vad vi en morgon såg komma från savannen?
Den tvåbente, vår länge väntade uttryckta bild.
Hans första ord var ett utrop. Var det ack eller åh eller näe?
Eller var det bara ett stön?
Den här människan kunde vi äntligen skratta åt för första gången.
Hans utrop och hans efterföljares rop lärde oss att tala.
Det är en lång historia. Solen, blixten, åskan på himlen.
Och nere på jorden eldarna, ringdanserna, tecknen, skriften.
Sen bröt sig någon plötsligt ur ringen och gick rakt fram.
När han gick rakt fram på det sättet och ibland svängde i övermod-
-verkade han fri och vi kunde åter skratta med.
Men sen sprang han plötsligt i sicksack och stenarna flög.
Med hans flykt började krigens historia och den är inte slut än.
Men också den första om gräset, solen, glädjeskutten och ropen varar
Minns du när landsvägen anlades den ena dagen?
Dagen efter ägde Napoleons återtåg rum.
Som följd därav stenlades den.
Idag är den övervuxen med gräs som en romarväg-
-med stridsvagnsspåren.
Men vi var inte ens åskådare. Det har vi alltid varit för få för.
- Vill du verkligen? -Ja.
Tillkämpa mig själv en historia.
Förvandla det jag vet från att evigt ha tittat ner-
-till att utstå en blick på mig-
-ett kort skrik, en genomträngande lukt.
Jag har länge nog varit ute, länge nog frånvarande-
- Iänge nog ute ur världen.
Jag vill in i världshistorien. Eller bara ta ett äpple i handen.
Titta. Fjädern där på vattnet är redan borta.
Se bromsspåren på asfalten och nu den rullande cigarettfimpen.
Den förhistoriska floden torkar ut. Bara nutidens vattenpölar darrar.
Bort med världen bakom världen.
Intressant teckningsproblem. Han har ögon som en tvättbjörn.
Men han har en bra hatt.
Vilka svarta ringar under hans ögon.
Han är orolig. Jag undrar om regissören gillar mitt arbete.
De säger alltid "jättebra" vad man än gör
Jag måste köpa presenter till mina barn. Kanske bildramar.
Ärjag en bättre skådis nu än jag var förut?
Bara romarvägar leder ut i fjärran, bara de äldsta spåren leder vidare.
Var är passhöjden här? Även Berlin har sina dolda passhöjden
Först där börjar mitt land, berättelsens land.
Varför ser inte alla från barnsben passen, portarna och kryphålen-
-nere på jorden och uppe i himlen?
Om alla såg dem fick vi en historia utan dödande och krig.
Tiotusen gånger harjag tänkt på det. Och så ärjag så här lugn.
Varför alltid röda strumpor till svarta skor?
Det är dimmigt, kallt. Så jag tog på en tröja.
Det är en bra jacka. Ett fynd. Men fickan håller på att gå sönder.
Hon gav mig den. Småsten på taket. Varför? Så att det inte flyger iväg?
Jag kan tänka mig att flyga. Planet cirklar, över Berlin.
En dag störtar det. Det är kallt. Mina händer är varma. Bra tecken.
Vad är klockan? Solen är på väg ner. Då vet jag var väst är
Så harjag alltid tagit tunnelbanan österut när jag skulle hem.
Så harjag solen i ryggen. Till vänster är stjärnan. Det är bra.
Hennes små fötter. Som hon hoppar från ben till ben. Det är så sött.
Vi var helt ensamma. Bara hon inte har läst mitt brev redan.
Berlin säger mig ingenting. Är Havel en flod eller en sjö?
Är det där ute Wedding? I öst? Det är väl öst överallt?
Konstiga människor De skriker Vad skriker de? Jag bryr mig inte.
Alla dessa tankar. Jag vill inte tänka mer.
Jag går
En amerikansk tv-produktion. Vill ni veta vad den handlar om?
Historien: -45, Berlin, kriget.
Jag är en amerikansk detektiv.
En tyskamerikan anlitar mig.
Hans brorson är i Tyskland. "Åk till Tyskland, hitta honom."
Hans bror är död, familjen hjälplös, hitta pojken.
- Låt mig vara, ditt svin! -Mamma!
Jag klarar det aldrig i kväll. Inte i trapets i fullmåne.
Inte sista gången. Den allra sista gången.
Jag måste vakna ur drömmen.
Slut på cirkusen.
Och återigen kännerjag det som om det blir kväll i mig.
Rädslan. Rädslan för döden.
Döden? Varför inte?
Ibland gäller det bara att vara vacker.
Inget annat.
Att se på sig själv i spegeln är som att se sig själv tänka.
Vad tänker du på?
Jag tänker att jag får vara rädd, men inte prata om det mer.
Du har inte blivit blind än, ditt hjärta slår fortfarande-
-och nu gråter du ändå.
Du vill gråta som ett litet barn som är djupt olyckligt.
Vet du varför du gråter? För vem? Inte för mig.
Jag vet inte heller längre.
Jag vill veta det. Ingenting vet jag.
Jag är en smula rädd.
Nu har det gått över. Det kommer nog tillbaka.
Det gör inget.
Bara kunna säga som för ett ögonblick sen:
Jag är glad.
Jag har en historia och jag ska fortsätta ha en.
Bra att jag följde med på konserten. Han ärjättebra.
Han ser inte omgivningarna, utan rakt in i paradiset.
Vad göriag?
Jag ser framför mig och låter mig driva ut i världsrymden.
Där är det igen. Mitt välbehag.
Som när en hand mjukt knyter sig inne i min kropp.
Hur lång tid tar det? Två timmar? Jag måste hem och tvätta barnen.
Innan min man kommer hem måste jag laga mat, diska och duka.
Jag har inte dammsugit heller
När barnet var barn var det följande frågors tid:
Varför är jag jag och varför inte du?
Varför ärjag här och varför inte där?
När började tiden och var slutar rymden?
Är livet under solen inte bara en dröm?
Dreharbeiten. Spazieren.
Gå. Titta och se.
Jag önskar att du var här, farmor.
Det här måste vara stationen som de berättade om. Med det roliga namnet.
Inte stationen där tåget stannade-
-utan stationen där stationen stannade.
- Är inte det där Columbo? -Nej, det tror jag inte.
- Inte i den slitna rocken. -Han ränner inte runt här i slasket.
Jag ser dig inte, men jag vet att du är här
Jag känner det.
Du har varit här sen jag kom hit.
Iag önskar “m kunde se dm ögonen och säga hur bra det är att vara här.
Att bara ta på något. Det är kallt -jag mår fint.
Röka, dricka kaffe.
Och om man gör det tillsammans är det fantastiskt.
Eller...teckna.
Man tar en penna och drar ett mörkt streck.
Sen drar man ett ljust streck. Tillsammans är det ett bra streck.
Eller när man fryser om händerna så gnider man dem mot varandra.
Det är bra, det känns skönt.
Det finns så många bra saker.
Men du är inte här. Jag är här.
Jag önskar att du var här.
Jag önskar att du kunde prata med mig.
För jag är en vän.
Compañero.
- Och? -Jag går ut i floden.
Ett gammalt ordspråk som jag förstår först nu.
Jag står vid ett vadställe, men det finns ingen strand.
Det finns bara när vi är i floden. In i tidens, dödens vadställe.
Ner från de oföddas utkiksplats.
Man iakttar inte uppifrån, utan i ögonhöjd.
Först tar jag ett bad.
Sen ska jag rakas. Helst av en turkisk barberare.
Han masserar mig också med fingertopparna.
Sen köperjag en tidning och läser den från rubriker till horoskop.
Första dagen Iåterjag mig betjänas. Jag hänvisar alla till min sidoman.
Snavar man över mina ben 0 .. .. 0 maste man saga forlat.
Jag låter mig knuffas fram och åter. Jag hittar direkt ett ledigt bord.
En tjänstebil stannar och borgmästaren ger mig skjuts.
Alla tycker att jag ser bekant ut. Jag tiger och förstår alla språk.
- Det blir min första dag. -Ingen av det kommer att hända.
Jag tar henne i mina armar
Och hon tar mig i sina armar.
Jag tror att han är full.
Nu går vi.
Det smakar.
Nu förstår jag ett och annat.
- Är det rött? -Ja. Har ni gjort er illa?
- I dag går det bra? -Ja.
- Och rören? -Rören är gula.
- Och han där? -Han är gråblå.
- Och han? -Lila. Och han är orange. Ockra.
- Ockra eller orange? -Ockra.
- Och gul, röd... Och han där? -Grön.
- Och det där över ögat? -Det är blått.
- Blått... Är det mycket kallt i dag? -Det börjar bli varmare.
- Jag skulle gärna dricka kaffe. -Har ni inga pengar?
Det gläder mig att det går så bra i dag. Tack.
Snyggt!
- Kaffe. -Med mjölk och socker?
Svart.
När barnet var barn-
-kunde det nöja sig med att äta äpplen och bröd.
Så är det fortfarande.
När barnet var barn-
-föll bären i handen på det som bara bär gör-
-och det gör de fortfarande.
Gav de färska valnötterna det en sträv tunga - det gör de fortfarande.
På varje berg längtade det efter ett ännu högre berg.
Och i varje stad längtade det efter en ännu större stad.
Och så är det fortfarande.
Grep i en trädkrona efter körsbären-
-med samma jublande glädje som i dag.
Var det blygt mot främlingar och är det fortfarande.
Väntade det på den första snön-
-och väntar fortfarande så.
När barnet var barn-
-kastade det en pinne som ett spjut mot trädet-
-och där skälver det än i dag.
- Ursäkta. Var är Akazienstrasse? -Gå upp till Kleistpark.
Nerför Grunewald, förbi Elzholss och Gledisch, men inte till höger-
-utan till vänster - och där är det.
Ingången är för filmteamet. Statister runt hörnet.
- Statist. -Alla vill ha autografer.
- Snutjävel. -När kommer Columbo?
Columbo!
Com pañero!
- Roligt att se dig. Hur är det? -Bra.
Jag väntade mig en mycket längre man.
- Ännu längre? -Ännu längre. Hur länge?
Minuten Timmar.
Dagar. Veckor. Månader Tid!
- Jag kan ge dig några dollar. -Jag har pengar.
- Jag har sålt nåt. -Rustningen.
Va? Vad fick du för den?
-200 mark. -Du blev lurad, men det händer
Jag backar 30 år nu. New York City.
Pantbank, 23rd och Lexington. Snubben gav mig 500 dollar
Har du varit...
Du än...?
- Du också. -Ja då, vi är många.
- Herr Falk, vi är klara nu. -Okej, David,jag kommer.
Du är inte den enda.
- Vad ska du göra nu? -Det finns en flicka.
En flicka? Bra.
Vänta! Du ville berätta mer. Jag vill veta. Allt!
Det måste du komma på själv. Det är det roliga med det.
Columbo! Columbo! Columbo!
Marion, vi åker nu.
Jag skickar ett vykort med Eiffeltornet.
Vi ses nästa säsong. Glöm inte Cirkus Alekan!
- Hej då, Archie. Vi ses nästa år -Hej då, Iilla Marion. Tusen kyssar
Jag skickar ett litet paket till dig. Vad Iäggerjag i? En camembert?
- Tusen kyssar, Marion. Hej då! -Ciao, Chico.
Jag hade inte kunnat säga vem jag är. Jag har inte den minsta aning.
Jag har varken härkomst, historia eller land.
Och det hållerjag fast vid.
Jag är här, jag är fri, jag kan föreställa mig allt, allt är möjligt.
Jag behöver bara titta upp och då blirjag redan...
Världen. Nu. På den här platsen.
En känsla av lycka som jag alltid kan bevara.
- Vad gör du där? -Sitter
- Är du ledsen? -Nej.
- Är du sjuk? -Ja.
- Vad har du då? -Brist.
Bara en dubbelknut håller.
- Brist på mat kanske. -EIIer drycker.
Det sägerjag till min mamma.
Hon är inte försvunnen, Cassiel. Jag vet det. Jag hittar henne igen.
Något kommer att hända. Och det kommer att betyda något.
Hon kommer att lära mig allt.
Det finns andra solar än den på himlen, Cassiel.
Iden mörka natten börjar våren.
Jag får helt andra vingar än dem jag är van vid.
Vingar som jag äntligen kan bli förbluffad över.
Kan jag få en kaffe, tack?
- Tack. -Kommissarien?
Jag slår vad om att ni vet hur man hittar människor.
Jag kan leta, men hittar dem inte alltid. Letar du efter nån?
- Jag vill bara hitta nån. -Vem?
En pojke, en flicka? En man, en kvinna?
En man.
Vet du vad han heter?
Vet du var han bor?
- Jag vet ingenting. -Det här är ett knivigt fall.
Jag måste gå. Hej då. Kommissarien.
Jag ser dig inte, men jag vet att du är här
Jag känner det.
Jag önskar att jag såg dig, för det är så mycket jag vill berätta.
Jag är din vän.
Compañero.
En låt till och det är slut, men jag ska inte berätta om en flicka.
Jag ska berätta om en flicka.
Det här måste bli allvar en gång.
Jag har varit mycket ensam, men jag har aldrig levt ensam.
Närjag var med någon varjag glad-
0 -men sag det som en slump.
De människorna var mina föräldrar, men det kunde ha varit andra.
Varför var den brunögde min bror och inte den grönögde rakt över?
Taxichaufförens dotter var min väninna-
-men jag kunde lika gärna ha lagt armen om huvudet på en häst.
Jag var med en man. Jag var förälskad.
Men jag kunde ha lämnat honom där-
-och fortsatt gå med främlingen som vi mötte på gatan.
Se på mig eller låt bli. Ge mig handen eller låt bli.
Nej. Ge mig inte handen. Och titta bort från mig.
Jag tror att det är nymåne i dag.
Ingen natt är mer fridfull.
Inget blod flyter i hela stan.
Jag har aldrig legat med nån, men heller aldrig öppnat ögonen och tänkt:
Nu är det allvar.
Äntligen blir det allvar.
Så har jag åldrats.
Var det bara jag som var så oallvarlig?
Är tiden så oallvarlig?
Ensam harjag aldrig varit. Varken ensam eller med någon.
Men jag hade gärna varit ensam. Ensamhet betyderju att man är hel.
Nu kan jag säga det. För i natt ärjag äntligen ensam.
Slumpen måste jag göra slut på.
Beslutets nymåne.
Kanske finns det ingen bestämmelse, men det finns ett beslut.
Besluta dig.
Vi är tiden nu.
Inte bara hela stan, utan hela världen deltar nu i vårt beslut.
Vi två är mer än bara två. Vi förkroppsligar något.
Vi sitter på folkets plats och hela platsen är full av människor-
-som önskar det samma som vi.
Vi bestämmer spelreglerna för alla.
Jag är beredd.
Nu är det din tur.
Du har spelet i din hand.
Nu eller aldrig.
Du behöver mig.
Du kommer att behöva mig.
Det finns ingen större historia än den om oss två, om man och kvinna.
Det blir en historia om jättar.
Osynliga, överförbara.
En historia om nya förfäder.
Titta - mina ögon.
De är bilden av nödvändigheten.
Av framtiden för alla på platsen.
I natt drömde jag om en okänd.
Min man. Bara med honom kunde jag vara ensam.
Öppna mig för honom. Öppna mig helt.
Helt för honom.
Släppa in honom i mig i sin helhet.
Omsluta honom med den gemensamma Iyckans labyrint.
Jag vet...
...att det är du.
Något har hänt.
Det händer fortfarande. Det är bindande.
Det var på natten och det är nu på dagen.
Nu på allvar
Vem var vem? Jag var i henne och hon var runt mig.
Vem i hela världen kan påstå sig ha varit tillsammans med en annan?
Jag är tillsammans.
Vi avlade inte ett dödligt barn, utan en odödlig gemensam bild.
Jag lärde mig i natt att förbluffas.
Hon hämtade hem mig och jag hittade hem.
Det var en gång.
Det var en gång och därför kommer det att vara.
Bilden som vi avlade kommer att Iedsaga min död.
Jag kommer att ha levt i den.
Det var förbluffelsen över oss två, över mannen och kvinnan-
-som gjorde mig till människa.
Jag vetnu...
...vad ingen ängel vet.
Namnge de män, kvinnor och barn som kommer att leta efter mig.
Mig, deras berättare, försångare och tongivare-
-för att de behöver mig-
-mer än något annat i världen.
Vi har gått ombord.
Fortsättning följer
Text: Prima Vista